JE OPRAVDU TAK SNADNÉ ZASTAVIT PŘÍVAL?

Jsem neplavec. A přesto mám Vltavu rád. Jednak proto, že jsem jako kluk brázdil její klidné vody pod několika jihočeskými mosty na pramičce. Též proto, že jsem putoval po jejích březích na Šumavě – nad i pod Krumlovem, u Štěchovic i pod Nelahozevsí. Mám rád tu vodu, které dali jméno Keltové; velkou řeku, jež rozděluje naši zemi na část východní a západní; živel, který rozezvučel nástroje hudebníků hrajících Smetanovu Mou vlast.
Možná mám Vltavu rád i proto, že jsem ji mohl poznat i v její hrůze a síle – při povodních. Tehdy se rozběsněný živel vymkl veškerému lidskému umu a vědění a razil si svou vlastní cestu.
Mám tu řeku rád, protože jsem se mohl seznámit s její něžnou krásou, když jsem s dětmi navštívil její malý pramínek na úbočí Černé hory. Tenký čůrek vody vytékající ze studánky (o něco málo větší než škopek na nádobí) jsem dokonce dokázal na okamžik zastavit. Tím, že jsem jeho proud přehradil dlaní. Děti se z toho představení radovaly a rozumovaly nad tím, jak moc asi vyschlo vltavské koryto pod kamenným mostem v Praze. Od srdce jsem se jejich filosofování zasmál.
Nedávno jsem své zážitky s kýmsi sdílel a stále živé obrazy zurčícího pramínku a běsnícího živlu ve mně vyvolaly zvláštní asociaci. Dobro i zlo jsou podobné vodě. Na jejich počátku můžeš jejich příval zastavit pouhou dlaní, kterou vložíš pramínku do cesty. Tvoje prosté NE dokáže zastavit dobré i zlé. Prosté ANO naopak uvolní cestu živlu: tomu, který buď přináší to dobré – život a naději, nebo přináší naopak to špatné, jehož přízvisky jsou zmar a beznaděj.
Denně řeším rébus, zda tomu živlu říci ANO nebo NE. Někdy není snadné odhadnout, jaké důsledky přinese mé rozhodnutí. Je dobře, že mi mnohdy nezbývá nic jiného, než se ve svém rozhodování spolehnout na Toho, který dává sílu. Krom toho vede cesty všech pramenů…

Petr Plaňanský