Dvoustovka

„Tady máte ty věci, pane Plaňanský. Až si to prohlédnete, tak mi to tady dole podepište,“ oznámila mi lakonicky sestra a podala mi modrý pytel. Pytel s věcmi, které zbyly po tatínkovi.
Tatínek totiž včera zemřel…
Rozmotal jsem šňůrku a nahlédl dovnitř. Vyndal jsem tašku, do které jsem dal hodinky a doklady doposud uložené v trezoru nemocnice. Aniž bych moc přemýšlel, podepsal jsem přebírací protokol. Tak nějak automaticky. Pak jsem čekal na ošetřující lékařku, která mi řekla o posledních hodinách života mého tatínka. Nemohl jsem jejím slovům uvěřit.
Vždyť jsem s ním ještě včera hovořil – tedy v neděli, necelých pět hodin před tím, než zemřel…
Stačil mi vyhubovat, že neumím trhat jablka a ať počkám až na sv. Václava (kdy každá plaňka dozrává), to by jich měla být už většina zralá. Pak jsme se dohodli, že ho nechám převézt druhý den dopoledne do pražské nemocnice, abych měl k němu blíž a mohl ho denně navštěvovat. Jeho hlas byl naléhavý. Kdyby to bylo možné, jel by domů okamžitě… Byl jsem rád, že jsem mu mohl dovézt ochutnat něco z letošní úrody – první jablka a pár švestek.
Před odchodem z nemocnice jsem si nechal zavolat službu konajícího lékaře, který mi potvrdil, že převoz je v zásadě možný. Stav tatínka je celkově uspokojivý a stabilizovaný, infarkt zaléčený a riziko plicní embolie sníženo na minimum. Vrátil jsem se k tatínkovi na pokoj, abych ho ujistil, že náš zítřejší plán je realizovatelný. Zítra se s bratrem pokusíme o co nejrychlejší převoz. Pokýval smutně hlavou. Pak si odevzdaně lehl a nechal si dát injekci od sestry, která právě vplula s úsměvem na rtech do pokoje. Domů jsem odjížděl ve skleslé náladě.
Dnes ráno, ještě než jsem zvedl telefon, abych zařídil převoz z jedné nemocnice do druhé, mi volala manželka: „Přišel telegram, tatínek v noci zemřel…“
Takže teď jsem tady, v nemocnici. Ještě si nezúčastněně vyposlechnu účastnou story od ošetřujícího lékaře. Pak si házím modrý pytel přes rameno a s manželkou, která mě drží za ruku, vyrážím od nemocniční budovy k parkovišti. Co krok, to vzpomínka a slza. Vždyť ztratit oba rodiče během 14 měsíců není vůbec nic lehkého… Kdybych mohl, nejraději bych tyto poslední dva roky vyškrtl z běhu svého života.
Ve vlahém vzduchu začínajícího barevného podzimu se pomalu ploužíme k zaparkovanému vozu. A skrz mrak bodavé bolesti ke mně z dáli zaznívá slovo: „I kdyby mě otec můj a matka má opustili, Hospodin se mě ujme…“ V srdci mám hlubokou ránu. Ránu, na kterou mě nikdo nepřipravil. Ani žádná knížka, ani žádný přítel, nakonec ani moji rodiče. Je mi mizerně a jen těžko se vzpamatovávám z šoku. V tomto čase a na této zemi již nikdy nepotkám své rodiče… Leda ve vzpomínkách a na fotografiích.
Těch dvě stě metrů, které se ploužíme řadu nekonečných minut, je zatím tou nejtěžší a nejúnavnější zkouškou, kterou musím ve svém životě podstoupit. Téměř nekonečná dvoustovka…
Přes strašnou únavu a všechny ty rány a bolesti mám ve svém srdci velkou vděčnost za rodiče a jejich lásku. A také naději, že lidský život a umírání mají hluboký smysl. Smysl, kterému asi nikdy úplně neporozumím.
Alespoň teď ne. Stačí mi však, když vím, že Bůh ví, co dělá…

P.S.
Ani devět let po této události se jizvy zcela nezacelily. Rodiče mi chybí, rány stále bolí. Ale dokázal jsem v nich najít zcela nový rozměr: najednou nějak lépe rozumím těm, kdo ztratili někoho hodně blízkého.

Petr Plaňanský