Zraněný šampión…

Jde o příběh jednoho psa. Kdysi dávno byl věrným přítelem mého dědečka. Nebyl to pes ledajaký, šlo totiž o mimořádně nadaného tvora. Psího šampióna v lovu kachen. A uměl skutečně až neuvěřitelné kousky.
Za jeho nejlepší kousek, o který se chci podělit, může sázka. Sázka o to, že tenhle psí šampión vždycky dokáže najít svého pána. To bylo tak: dědeček odešel ráno o žních na pole. Doma nechal jen propocenou košili, v níž za svítání krmil dobytek. Babička k polednímu připravila koš s jídlem, dala psu očichat košili a nařídila mu, aby našel svého pána. Pes našel stopu a uběhl po ní několik desítek metrů, pak se vrátil pro koš s jídlem, který pak spolehlivě a bez úhony donesl dědečkovi na pole. Bylo to skoro jako v pohádkách – šel dokonce přes tři pole.
Tenhle úžasný pes nikdy nezklamal – bez otálení udělal, co měl. Naprosto respektoval svého pána a jeho rodinu, kterou přijal jako svou smečku.
Pokud si dobře vzpomínám na vyprávění, tak si dědeček psího šampióna pořídil velice lacino. A sice proto, že měl jednu nezanedbatelnou vadu. Bál se bouřek. Při jednom lovu, jak sdělil jeho bývalý pán, udeřil do rybníka blesk v okamžiku, kdy v něm pes plaval. Od té doby měl šampión panickou hrůzu z bouřek. Když se nějaká blížila, zalezl v kuchyni pod lavici do toho nejtemnějšího kouta, kde naříkavě kvílel. Nikdo ho nebyl schopen vytáhnout ven. Sotvaže bouřka přešla, byl zde zpět hrdý, hravý, inteligentní a mimořádně schopný šampión. Jenže… šlo o šampióna zraněného.
Můj dědeček byl velice moudrý muž, který rozuměl přírodě a zvířatům. Navíc sám několikrát zažil situace, kdy ho bouřka doslova přibila k zemi uprostřed pole. On svému zraněnému šampiónovi rozuměl, a proto ho nikdy nenutil dělat něco, co by snad bylo nad jeho síly. Přistupoval k němu s láskou a porozuměním. Psí šampión se stal naší rodinnou legendou.

Můj příběh by ale nebyl celý, kdybych k němu nepřipojil to, co vnímám na nás – lidech. I my jsme totiž zranění šampióni. Skoro každý z nás si v srdci nese nějaké skryté zranění. Někoho například odmítali rodiče, jiného třeba týrali; někomu se rozpadla rodina – v dětství nebo později jeho vlastní; mohli jsme zažít šikanu ve školním kolektivu anebo v práci; někdo nás zneužil, nebo nám nějak ublížil. Možná, že jsme si zranění způsobili sami tím, že jsme – někdy vědomě, někdy nechtíc – ublížili někomu druhému.
Každé vnitřní zranění je jako vřed, který se navenek zahojí, avšak čas od času se otevře a znovu ošklivě mokvá. Anebo je jako ta bouřka z příběhu o psím šampiónovi. Když jsou dny slunečné a nám je hej, cítíme se jako skuteční šampióni, kteří život bravurně zvládají. Ale běda, když přijdou dny, kdy se zatáhne, a my víme, že se blíží nějaká katastrofa s blesky. Probudí se v nás stará negativní zkušenost, a proto raději někam zalezeme do temného kouta, kde kvílivě naříkáme či na druhé jen vrčíme.
U někoho je to dokonce ještě horší – popírá totiž, že by jaká bouřka přišla, popírá, že by měl v sobě osten, se kterým by musel svádět boj…
Jak už jsem vyprávěl – můj dědeček svému zraněnému psímu šampiónovi rozuměl, nechtěl po něm nemožné a měl s ním soucit. Ale my máme přeci víc, než je pouhý vztah moudrého člověka a zraněného psa. My se můžeme pro pomoc vztáhnout k samotnému Božímu Synu, Ježíši Kristu, který prošel tou největší bouří a obětoval se za každého z nás.
Možná ti to přijde divné, ale i ty jsi v Božích očích šampión, dokonce jeho milovaný šampión. A to i přesto, že jsi vnitřně zraněný či dokonce zlomený.
Věřím tomu, že tvá zranění mohou být uzdravena, přestože s některými můžeš zápasit delší dobu. Chci tě povzbudit k tomu, aby ses učil důvěřovat Bohu. Bůh tvému zápasu, díky životu a oběti svého Syna, rozumí. Je v tom všem s tebou. Nebude po tobě chtít nemožné – to nemožné, smazání tvého hříchu, totiž už dávno za tebe udělal…

Petr Plaňanský