JAK POROZUMĚT BIBLI?
5 – Proč je tolik důležité vědět, co vlastně čtu/slyším

Někdy život přináší tak zvláštní situace, že jsme nuceni sáhnout k přirovnání či podobenství, abychom dokázali popsat a vystihnout realitu. Přirovnání či podobenství nám totiž mnohdy pomůže vystihnout nejen emoce, ale třeba i principy spojené s popisovanými událostmi. V Polabí se dříve například říkávalo, že „…z něj bylo krve, jako z vola…“ – což znamenalo, že se někdo tak nešikovně pořezal a velice silně krvácel, až to pro množství krve připomínalo porážku zmíněného zvířete. Anebo se o někom říkalo, že „…řve jako kráva…“. Tím samozřejmě nebylo myšleno, že by někdo bučel, či vyluzoval zvuky podobné těm, které vydává kráva, nýbrž že velice hlasitě dával najevo svou nelibost v nějaké věci. Vzpomínám si, že jsem také několikrát slyšel o tom, že „…někdo tu zeď postavil, jako když pejsek čůrá…“, čímž bylo myšleno, že má zeď postavenu hodně nakřivo.

Když to přeneseme do světa dětí a jejich her, tak je nám jasné, že pokud si malé děti hrají doma na výlet, nebo na rodinu (tatínka, maminku a děti), tak svou hru sice prožívají „doopravdy“, ale my víme, že je to „jenom jako“. Když tedy použijeme tohoto příkladu, pak asi lépe chápeme, že i některá tvrzení jsou „jenom jako“, že nám třeba ukazují na nějakou skrytou pravdu, nebo nám obrazem pomáhají si něco mnohem lépe představit.

Dnes se posouváme od pozorování k interpretaci (tedy výkladu) Písma a budeme se tedy věnovat formě jazyka, kterou bibličtí autoři používali. Co je forma jazyka? Je to něco jako forma na bábovku nebo dort. První jsou kruhové, druhé čtvercové, jiné jsou vroubkované, další šišaté… Pokud chceme vytvořit kruhovou bábovku, musíte použít kruhovou formu. Ze zkušenosti víme, že čtverec z kruhu nevymámíme. Forma jazyka slouží podobně – akorát, že místo upečeného těsta nám nabízí možnost výkladu slova. Když je něco „jako“, je nám jasné, že to není „doopravdy“.
I autoři Bible občas používali zvláštních obratů, aby lépe vystihli to, co chtěli popsat, případně aby podtrhli důležitost sdělované pravdy či skutečnosti a někdy dokonce, aby skutečný význam skryly. Někdy nám některá slova či spojení budou připadat složitá či nesrozumitelná. Něčemu porozumíme hned, něčemu později a některým slovům a spojením možná neporozumíme vůbec. Ale se čtením Bible je to jako s jedením ryby, jak to prý přirovnával reformátor Martin Luther: „Když narazíš na něco, čemu nerozumíš, tak je to jak když narazíš na kost. Prostě to vezmi, a odlož to stranou, později se k tomu ještě vrátíš…“ 
Nebojme se tedy zapojit prostý selský rozum. Pokud něčemu neporozumíme, není to žádná ostuda. Jednak nám může poradit někdo zkušenější, nebo nám dobrou pomocí mohou být různé výkladové slovníky a komentáře.

Pokud chceme Písmu dobře rozumět a správně je vykládat, potřebujeme rozumět slovům, která čteme. Některá mají doslovný smysl, jiná obrazný, další symbolický (příklady, které zde uvádíme, jsou citáty, na které narazíte při čtení své Bible):

1)	Doslovný smysl – znamená použití slova v jeho základním smyslu. Například když narazíme na spojení „mládenec Samuel“, pak je tím myšlen skutečně prorok Samuel ve svém jinošském věku.

2)	Obrazný smysl – znamená, že slovo použiji v pozměněném významu na základě určité podobnosti:
a) prosté přirovnání – znamená srovnání s něčím blízkým/známým, význam slov se nemění (používá často spojení „jak“, „jako“): „…vystupuje ze země dým jako dým z hutě…“ (aby si posluchač připomněl, jak stoupá dým, je mu připomenut dým z hutě – přitom ale dým znamená zase jenom dým).
b) podobenství (metafora) – jde o záměnu na základě podobnosti; něco je připodobňováno něčím jiným: „…vy jste sůl země…“ (sůl zde znamená něco důležitého, nepostradatelného pro chuť, či konzervaci).
c) jinotaj (alegorie) – je rozvedenou metaforou, jde o nepřímé pojmenování: „…sekyra je přiložena ke kořeni stromu…“ (je zde skrytě naznačeno, že soud již započal).
d) parabola – je rozvedeným přirovnáním: „…království nebeské je jako zrno hořčičné…“ (království nebeské není v principu jako to zrnko – ale spíš jde o popis toho, jak z něčeho nepatrného, nenápadného a zdánlivě nedůležitého vyroste něco nesmírně velkého, nepřehlédnutelného a podstatného).
e) metonymie – je záměnou na základě věcné/vnitřní podobnosti: „…neházejte perly sviním…“ (je nám řečeno, abychom nedávali to, co je výjimečné, někomu, kdo za to opravdu nestojí, nebo jinak řečeno: abychom neplýtvali úsilím na marné věci). 
f) synekdocha – záměna částí celkem nebo celek částí: „…vyšlo za ním celé město…“ (těžko si představit, že by za Ježíšem vyšly domečky a ulice, ale docela dobře nám to pomůže udělat si obrázek, jaké pozdvižení Ježíš způsobil: kdo mohl, běžel se na něj podívat).
g) nadsázka (hyperbola) – používá se pro zdůraznění, přehnané tvrzení: „…potomstva bude jako prachu země…“ (vyjadřuje, že potomstva bude tolik, že se ho nikdo nedopočítá).
h) ironie – používá takový smysl slov, že jejich význam je ve skutečnosti opačný (ironická řeč bývá hodně „kousavá“): „…už jste nasyceni, už jste zbohatli, už jste vešli do Božího království, a my ne!…“ (za těmi slovy je slyšet téměř posměch, že si takové věci nemohou přeci ani myslet).

3)	Symbolický smysl – určité znamení/úkon, které ukazuje na jinou skutečnost, od alegorie nebo paraboly se liší tím, že symbolické znamení je skutečná činnost nebo věc: „…roztrhl svůj šat, přehodil přes sebe žíněné roucho…“ (úkon, který ukazuje, že dotyčný změnil své smýšlení, že lituje svých hříchů a tím, co dělá, ukazuje, jak vážně to myslí).

4)	Předobraz – je skutečná starozákonní událost, osoba, věc, nebo výpověď, o které Bůh zjevil, že ji záměrně připodobnil jiné novozákonní skutečné události, osobě, věci či výpovědi: král Malkísedek je předobrazem Krista (Malkísedekovy vlastnosti ukazují některé vlastnosti, které bude mít Bůh, který přišel v těle).

5)	Personifikace – neživým předmětům či nižším organismům jsou připisovány lidské vlastnosti: „…spatřily tě hory a chvějí se v křeči…“ (těžko si představit, že hory mají oči, ale spíš jde o to, že před Stvořitelem má respekt všechno to, co je stvořeno).

6)	Antropomorfismus – lidské rysy jsou připisovány Bohu: „Když Hospodin zástupů rozhodl, kdo to zruší? Jeho paže je napřažena, kdo ji odvrátí?“ (paže zde vyjadřuje Boží záměr, který nelze zvrátit).

Základní pravidlo, kterého se při přemýšlení nad jednotlivými významy můžeme držet, zní: „Text pro nás nemůže znamenat to, co nemohl znamenat pro tehdejšího autora a posluchače (čtenáře).“ Je sice pravda, že nám toto pravidlo nepomůže vždycky přesně porozumět Písmu, ale na druhou stranu nám může pomoci vyloučit nesprávné porozumění a tedy i mylný výklad.

Další pravidla pro výklad formy jazyka:
– nejprve přijímej celý text doslovně;
– pokud doslovný výklad způsobuje problémy (vycházejí nám z toho všeho nesmysly, odporuje to Písmu), polož si otázku, jestli pisatel nepracoval s nějakou zvláštní jazykovou formou;
– pokus se o nový výklad textu, který bere v úvahu formu jazyka, a zhodnoť, zda se daný problém vyřešil.
V této části patrně „dostali na frak“ ti, kdo si mysleli, jak všemu krásně rozumí a jak jsou schopni všechno z Bible vyřešit, vyložit a vysvětlit. Přeci jen je nutné některé věci znát a rozumět jim. Na druhou stranu dodávám, že základní pravdy Písma jsou srozumitelné i hodně prostému a nevzdělanému člověku. K dobrodružství četby Písma patří to, že jeho pouhým čtením a přemýšlením nad jeho obsahem se vlastně čtenář vzdělává.
Sám Bibli studuji bezmála čtvrt století a vždy mě něčím překvapí a vždy objevím něco, čemu nerozumím. Ale to je právě tím úžasným dobrodružstvím!

Literatura:
Huy Min Park: Seminář o studiu Bible (nedatovaný samizdat)
Ada Lum: Jak uplatnit Bibli v životě, CB Letovice, Letovice 1993.
Dan Drápal, Vladimír Vácha: Příručka pro čtení Písma, Ampelos, Praha 2000.
Gordon D. Fee, Douglas Stuart: Jak číst Bibli s porozuměním, Návrat domů, Praha 2005.

Pro Křesťanské společenství Nymburk
z různých materiálů sestavil a sepsal
Petr Plaňanský