Německé střípky…

Jak už mnozí víte, navštívili jsme s manželkou a našimi dvěma mladšími dětmi Pavla, Evu a Vojtíška Turkovi v německém Kasselu (kde Pavel v rámci svého vědeckého pobytu pracuje na místní universitě). Rád bych se s Vámi podělil o několik postřehů z této cesty. A jak už to u mě bývá zvykem – prožité zkušenosti si rád převádím na duchovní principy. Snad i pro vás budou tyto postřehy alespoň něčím užitečné.

Předně: bez navigace bychom byli ztraceni na složitějších dálničních kříženích či vícečetných kasselských křižovatkách – najít tu správnou cestu není vždycky jednoduché. Přesto i s navigací musíte používat zdravý selský rozum. Když jsme přístroj GPS poslouchali příliš „otrocky“, tak i on nás někdy zavedl jinam, než jsme původně mířili.
(Tak nějak to mám i s porozuměním Bible: řadu komplikovaných životních situací bych bez její moudrosti asi nerozmotal, ale i při jejím čtení a používání je nutné používat zdravý selský rozum. Když se něco moc předuchovňuje nebo až „otrocky“ aplikuje, nakonec se to zkomplikuje ještě víc, než to bylo…)
Vojtíšek uvítal společnost našich dětí: Elišky a Zbyška. Konečně si mohl popovídat a pořádně si zařádit s někým, koho dobře zná a ví, co si s ním může dovolit.
(Přibližně takto vypadá zdravé společenství křesťanů: řadu věcí si můžeme dovolit jenom s těmi, s nimiž se dobře dorozumíme, jimž věříme a o nichž víme, co si s nimi můžeme dovolit…)
Řidiči se v Německu (alespoň tedy v tom původně západním) chovají slušně, klidně a přátelsky. Podle značky poznají, že jste cizinec, a nezřídka vám dají přednost, i když ji nemáte, nebo když někde zjevně tápete… Prostě byli těmi „domácími“ a tak neměli potřebu se nijak předvádět nebo protlačovat.
(Uvědomil jsem si, že tak nějak by měl vypadat postoj zralého křesťana: „domácí víry“ si je natolik jistý tím, kým v Kristu je, že nemá potřebu se protlačovat před ostatní…)
Velice mě nadchl systém veřejné dopravy po Kasselu a nejbližším okolí. Za slušný peníz může pětičlenná rodina procestovat víkend za krásami, kulturou i zábavou po městě a v dost velkém okruhu okolo. Zelení se v tomto smyslu vyznamenali a naučili lidi využívat veřejnou dopravu. A to je něco velice dobrého – pro lidi i pro přírodu.
(Takto nahlížím i na možnou spolupráci s těmi, kteří nejsou křesťané – pokud prosazují něco dobrého, rozumného, prospěšného, co není v rozporu s etikou evangelia, nemám problém to podpořit…, ba naopak, do dobrých věcí se rád nasadím.)
Kromě spousty pozitivních zážitků plných emocí i informací jsem zažil i jeden velký negativní otřes. Cestou domů jsme navštívili Koncentrační tábor Mittelbau-Dora, který je nedaleko půvabného městečka Nordhausen. Utrpení, nenávist, zloba a beznaděj spojené s událostmi, které zde proběhly před jedním lidským životem, ostře kontrastují s nádherným tichým místem, jímž dnes Dora je. Na jednu stranu mě pozitivně překvapilo, že je zde věnována rozsáhlá výstava totálně nasazeným Čechům v nacistické říši, na druhou stranu mě vyděsila fakta, z nichž jsem některá viděl poprvé v životě. Domů jsem se vracel hluboce pohnut.
(Mittelbau-Dora bylo zastavením, které mi znovu připomnělo, jak je každý lidský život výjimečný, cenný a křehký. A jak moc potřebujeme v životě, aby nám bylo odpuštěno. A jak moc potřebujeme, abychom odpouštěli druhým…, aby mohlo do světa vstoupit usmíření mezi lidmi navzájem a mezi lidmi a Bohem. Pokud se nemýlím, tak je to jedno z hlavních poslání Kristových učedníků…)

Petr Plaňanský